Елена Павлова
Сейнджи

chitanka.info

Почти на края на едно забутано провинциално градче в щата Тексас се намираше складът на „Селинджър и КО“. Едва ли собствениците му знаеха какво съдържат осемте розови контейнера, които приеха за неопределен срок на съхранение преди три години… Но невероятната сделка — половин милион долара — не бе за изпускане.

Осемте контейнера така и останаха да лежат в просторния заден двор, заметнати с овехтяващ и изпъстрящ се с ръждиви петна брезент. Розовата боя постепенно се олющваше, тук-там се виждаше дори увитото в стъклопластово покритие съдържание. Прокапа мътна вода.

Между контейнерите си беше направила удобно леговище една кучка-коли, избягала отнякъде. Тя с часове се търкаляше в чудовищния двуметров райграс по двора, ядеше разнообразните хранителни отпадъци, мъртвите двуглави плъхове и птички. Един ден в леговището се появиха пет малки слепи кученца.

Едното умря на първия ден, никой не разбра защо. То беше странно шестокрако животинче без козина и с празни очни орбити. Още две свършиха седмица по-късно. Те пък имаха твърди вроговени кожи и не можеха да се движат… Може би за това?

Последните две откри чистачът, когато пълзяха упорито към къщата. Едното той премаза с тока на обувката си. То така и не разбра кому пречеше със своите две глави и четири опулени очички… Другото кученце обаче беше грижливо прибрано и после продадено на пазара в неделя — за два долара и чаша уиски.

* * *

Аз съм Сейнджи и живея на ъгъла между Пето и Дванадесето авеню, в красива кокетна къщичка с огромен двор. Аз съм куче… Нелепо звучи, нали? И аз мисля така. Приличам на куче, но не съм. Защото… кажете ми, кучетата мислят ли? Не, нали? А аз, както виждате… Не мога да разбера, защо всички ме взимат за коли! Сигурно защото още не мога да говоря.

Но да си куче е хубаво! Обичам, когато Силвия ме учи да правя разни неща. Силвия има такива нежни ръце! А когато Харви хвърля топка и аз хуквам да я донеса? Толкова е приятно! Харви и Силвия са най-добрите ми приятели… Жалко, че те дори и не подозират кой съм! Когато проговоря, ще кажа първо на тях! Аз искам да бъда човек, искам!

* * *

Аз съм Сейнджи. Аз съм куче и никога няма да бъда човек! На кучетата не им е съдено да бъдат хора, каза Силвия. Толкова ми е мъчно! Тогава сигурно няма и да проговоря? Само това — не!

Аз раста все повече и все повече изпитвам нужда от храна. Не от тази, която ям — тя толкова бавно се смила! Трябва ми чиста биоенергия… Вчера хванах плъх и като го затиснах с лапа, му изпих енергията. Той умря. Защо? Аз не исках! Но той умря, а Силвия ме похвали, че съм го убил! Но аз не искам да убивам! Не съм аз, честна дума!

Днес улових птица и също й взех енергията. Тя също умря. А Силвия каза, че съм извършил престъпление, и ми се разсърди! Нищо не разбирам! Да умре плъх е хубаво, а птица — не. Защо? И кой ги убива, щом не съм аз? Кой?

* * *

Аз съм Сейнджи. Толкова съм гладен, че ми причернява пред очите. От два дни не съм хващал нищичко и никаква биоенергия не съм получавал. Все по-често се питам имат ли хората биоенергия и дали бих могъл да си взема? Защото аз не искам да умра! Почти мога да произнасям името си — казвам „ССС-ейн-джаф“ — и готово! И вече мога да внушавам мисли! И да движа предмети! А това не е всичко — аз ще науча още толкова много! Само да не загина от глад!

Идва Харви. Моят господар Харви. Все пак ще си взема от него енергия! Не мога повече! Още само крачка и…

Какво му стана? Защо седна на земята? Защо се гърчи така странно? Какво му е? Защо ляга назад? Не вижда ли, че ми е по-добре? Харви! Какво ти е? Защо не ставаш? Хайде, стани, земята е мокра, ще изстинеш! Харви!

Не се събужда! Въпреки че го ближа, а езикът ми е грапав! Няма смисъл да го дърпам за ръкава… Харви!

Силвия! Какво му е? Кажи де, защо се държи толкова странно? Силвия! Защо изпищя, защо бягаш към къщата? Силвия! Върни се! Отиде си. Харви, поне ти…

Ей, той да не е… Ами да! Трябваше да се сетя по-рано! Боже мой! И това аз го направих… Не може да бъде! Аз никого не исках да убивам! Харви, кажи, че не е вярно! Какво направи, Сейнджи! Сега вече знаеш точно — нищо живо не може без биоенергия! Ти, Сейнджи, си убиец! Харви! Стани, докажи, че не е вярно! Харви!

* * *

Аз съм Сейнджи. Избягах от къщи. Сега съм в гората. Искам да умра. Не нося полза на никого и всеки, с когото съм бил, умира. Не мога повече. Аз имам съвест! А да се убива е престъпление, дори да го правиш, за да останеш жив. Не мога дори да спя нощем. И реших да умра от глад, защото не мога по друг начин. Опитах се да се хвърля под автобус, но подсъзнанието ми го спря. Не успях да се удавя, защото водата се разтвори и не ме прие. Нямам откъде да скоча… Гладът е единственият избор.

Мене не бива да ме има. Аз съм мутант и не бива да ме има!

* * *

Аз съм Сейнджи. Сега пътувам за Вашингтон. Още не трябва да умирам, защото открих нещо важно.

Сега ние сме двама — аз и Ники. И скоро ще бъдем повече. Ники е кучка, година по-малка от мен, родена е до същия контейнер и убива така, както и аз. Ние се срещнахме в гората и дълго време бяхме само кучета, а сега ние сме двама, макар че скоро ще станем повече.

Но не за това пътуваме към Вашингтон. Аз открих нещо друго! Аз не вярвам, че контейнерите са само осем! Те са повече, а това означава, че всеки миг може да се роди нов Сейнджи, нова Ники, че няма да бъдем само ние и нашите деца! И кой знае какво ще се случи тогава! Трябва да предупредим хората! На всяка цена!

Разказът е публикуван във вестник „Орбита“, брой 26 от 1989 г.

Разказът спечели втора награда на конкурса за научнофантастичен разказ, организиран от КК на ДКМС и Дома на енергетѝка при СО „Атомна енергетика“ — Козлодуй. Авторката е само на 14 години.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.